Reformácia dnes

2)	Liečebný prostriedok:
 Slovo Kristovo, ktoré musí znieť v cirkevných zboroch 

	Adolf Harnack napísal: „Luther si v kláštore myslel, že bojuje sám so sebou a so svojím hriechom, ale v skutočnosti bojoval s náboženstvom svojej cirkvi.“

	Luther v kláštore si hlboko a bolestne uvedomoval svoju hriešnosť, ktorá ho oberala o pokoj. Napriek pokániu a spovedi bol nešťastným. Viete, že zlom u Luthera nastal, až keď prišiel k objavu, ktorý nazývame reformačným. Tento ho urobil šťastným. Osobne šťastným, pretože spoznal význam spasiteľského diela Pána Ježiša Krista, spoznal ho ako svojho Záchrancu a Vykupit eľa. Spoznal to, čo potrebuje každý č lovek, čo potrebuje každý hriešnik, ktorého trápi jeho hriešnosť, to, čo potrebuje spoznať cirkev hriešnikov. Čo dáva jednotlivcovi i cirkvi ako spoločnosti zmysel existencie.
	A to je to, čo potrebuje nájsť a poznať aj naša cirkev v súčasnej dobe. Lebo tento objav, lepšie povedané spoznanie toho, čo je 2000 rokov staré a čo nám diabol a svet chcú zatajiť, zahmliť, ostáva v platnosti až do konca sveta. To je reformácia dnes. Znovu objaviť a znovu objavovať reformačný objav. 
	Ak k tomu chceme prísť, musíme vedieť, ako. Aký je prostriedok? Nuž, aký bol prostriedok, ktorým k tomu prišiel Luther? Väčšina z vás vie, že to bolo, keď sa pripravoval na výklad žalmov. Keď študoval slovo Božie. A to preto, lebo „slovo Božie je liekom na naše bolesti, slovo Božie otvára oči, slovo Božie je živé a mocné a je ostrejšie než ktorýkoľvek dvojsečný meč a preniká až do rozdelenia duše a ducha, kĺbov a špikov a je schopné posudzovať hnutia a zmýšľanie srdca.“ Je to prostriedok komunikácie Pána Boha s nami. Je to prostriedok, ktorý má moc. Veď Božím slovom bol stvorený svet. Boh povedal a stalo sa. To slovo má tvorivú moc. Mení, buduje, uzdravuje ba aj kriesi to, čo je mŕtve. Očisťuje a zbavuje hriechu.
	Veď tak to napísal aj Dr. M. Luther: „Kde slovo Božie berú vážne, poslúchajú ho a ním sa zaoberajú, tam má moc, že neodchádza bez úžitku, ale zakaždým vzbudí nový rozum, vôľu a myseľ a očistí srdce a myšlienky. Lebo slovo Božie nie je neúčinné ani mŕtve, ale účinné a živé. A keby nás k nemu nelákal nijaký zisk a osoh, predsa každého má to povzbudzovať, že zaháňa a na útek prinucuje diabla.“ (Veľký katechizmus) 
	To slovo má moc spasiť ľudské duše.
	To slovo, milí bratia a sestry, je slovom, ktoré zachránilo našu cirkev v dobách prenasledovania a útlaku. Je historickou skutočnosťou, že slovo Božie zachránilo existenciu našej cirkvi. V rokoch prenasledovania, rekatolizácie, to bolo práve slovo Božie, ktoré dodávalo silu vytrvať a obstáť i zachovať čisté slovo Božie budúcim generáciám. Pietizmus, ktorý napríklad v Nemecku zavádzal domáce pobožnosti, čítanie Božieho slova, u nás nezapustil silné korene aj kvôli tomu, že evanjelici u nás domáce pobožnosti mali a slovo Božie si v rodinách čítali. 
	To, čo však platilo celé roky, ba storočia, sa začalo vytrácať. Ešte pred niekoľkými rokmi boli aj v našich cirkevných zboroch známi „písmaci“, ktorí poznali slovo Božie, mali ho niekoľkokrát prečítané. Dnešné štatistiky z cirkevných zborov ukazujú, že o biblické hodiny je malý záujem a pribúda rodín, kde sa Biblia neotvorí ani raz za rok. 
	Tu je príčina, prečo musíme konštatovať, že naša cirkev je chorá.
	Tým je ohrozený kresťanský život, ktorý stojí na viere a viera sa buduje práve slovom Božím. Ak chceme nejakú nápravu v živote, v cirkvi, musíme sa vrátiť k tomu, čo je podstatné, čo je pre našu cirkev charakteristické, k tomu na čom stojíme a padáme, teda k Slovu. A to v prvom rade my, ktorí toto Slovo zvestujeme. Predovšetkým nám musí byť ono pravidlom života, ba viac - každodenným chlebom, prameňom živej vody, z ktorej čerpáme vieru i odvahu, múdrosť aj radosť pre svoj každodenný život i službu.
	Aj osobný zápas viery Dr. Martina Luthera nám ukazuje, kde a ako aj my dnes môžeme a máme hľadať a nachádzať východiská z problémov celej cirkvi. Cez osobné zápasy každého jednotlivca. Neexistuje kolektívna viera. Viera je osobný vzťah s Pánom a len tí, ktorí ho majú, tvoria skutočne cirkev. Všetko ostatné je len formalizmom, ktorý nechceme. A tento vzťah je možné vybudovať jedine skrze slovo Božie. Sola scriptura. Preto sa našej cirkvi hovorí aj Cirkev Slova.
Žiaľ, že neraz je len cirkvou slova. Jedna sestra sa raz vyjadrila: „Ten náš pán farár, keď vyjde v kostole na kazateľnu, to je, ako keď zasvieti slniečko.“ A iná povedala: „Ten pán farár na kazateľni je ako bábika.“ Nemám nič proti vonkajšiemu výzoru farárov a myslím si, že by nemali pútať pozornosť výstrednosťami neumytých dlhých vlasov, náušnicami v nose, či extravaganciou v obliekaní. Ale ak ich osobné čaro, výzor je všetko, čo ponúkajú, tak niečo nie je v poriadku. A ak ľudia nepočujú, či ani nechcú počuť slovo Božie, ba dokonca, ak im na tom ani nezáleží, tak je to hotová katastrofa. Služby Božie sú do určitej miery kultúrnym zážitkom, ale to nie je ich prvoradý cieľ. Služby Božie - to nie je ani schôdza spolku, ani prehliadka schopností členov zboru. Ich centrom je Slovo Božie. 
	Preto živé slovo Božie by malo znieť z našich kazateľní. Slovo zákona a evanjelia. Slovo, ktoré tvorí vieru a napomáha jej rastu. Nie to je znakom dobrého slova, ktoré rozplače všetkých poslucháčov. Ale to, po ktorom si povedia, musíme byť lepší. Treba sa nám zmeniť. To slovo je pravé, ktoré obviní a poteší. Ktoré raní aj uzdraví. A na to sa musíme v prvom rade tí, ktorí ho zvestujeme a spolu s nami aj poslucháči, postaviť pod Jeho moc. Nie my ho rozoberať, ale dovoliť mu, aby ono rozobralo nás.
	Po takomto slove majú túžiť poslucháči a také slovo majú zvestovať kazatelia. Lebo ono je jediným prostriedkom na uzdravenie nášho vnútra, vzájomných vzťahov, poriadku v cirkvi a záchrany sveta.

Katarína Hudáková 
(druhá časť príhovoru zo štyroch)