Reformácia dnes

1) Diagnóza
v čom je cirkev chorá – prejavy a následky
 
	Pri počutí témy tejto prednášky mi jedna sestra povedala: Čo, reformácia dnes?! My žiadnu ďalšiu reformáciu nepotrebujeme! A mala zo svojho zorného uhla pravdu. Veď to, čo nám reformácia vo svojom učení priniesla, nebolo dodnes prekonané. A to ani oslavovaným podpisom „Spoločného vyhlásenia o Ospravedlnení“. Škandinávski kresťania preto mali nie tak dávno heslo: Vpred k Lutherovi. Toto heslo nám rovnako prezrádza, že to, čo priniesla reformácia, neostáva v nás ako konštanta platné, lebo sa od toho odkláňame. Veď je otázkou, či je a deje sa v súčasnej dobe v našej cirkvi všetko správne a v poriadku, či môžeme byť spokojní? Súhlasili by ste, že je to tak? Že niet čo meniť a naprávať? 
	Vďaka Pánu Bohu tu naša cirkev stále je a tešíme sa, že po rím. kat. cirkvi sme druhou najväčšou cirkvou, čo do počtu prihlásených. Ale keď rozmeníme čísla na drobné a pozrieme sa za ne, naša eufória opadne. Aby sme sa dostali k skutočnej pravde, musíme si položiť aj nepríjemné otázky a vyviesť na svetlo skutočnosti, ktoré nie sú lichotivé, ba ani príjemné. K tomu nás totiž zaväzuje dnešný deň Pamiatky reformácie. A hneď aj prvá výpoveď na dverách Wittemberského chrámu: „Keď náš Pán a Majster Ježiš Kristus povedal: „Pokánie čiňte!“, chcel, aby celý život Jeho veriacich bol ustavičným pokáním.“ A pokánie znamená nie zavrieť si oči pred tým, čo je zlé, ale uvedomiť si to a urobiť nápravu. Vidieť vlastnú cirkev kriticky nie je prejavom nelásky, ale prvým predpokladom nápravy. A tu sme pri podstate reformácie, ktorej šlo o nápravu toho, čo bolo pokazené. Veď jedným z hesiel reformácie bolo semper iustus, semper peccator (stále ospravedlnený, stále hriešny). A keďže cirkev je tvorená tými, ktorí sú semper iustus, semper peccator, aj o nej platí, že je svätá a predsa hriešna. I jedno i druhé nás zaväzuje, aby sme hriechy vyznávali, aby sme konali nápravu, dali sa očistiť, lebo Kristus chce mať svoju nevestu, cirkev svätú a bez úhony.
	A preto by cirkev mala byť vďačná za všetky kritické hlasy, ktoré tak ako kedysi proroci hovoria, že to alebo ono je choré, nezdravé a potrebuje nápravu, aby neostala ustrnutá vo formalizme. To znamená, že zachová síce navonok aj dovnútra určitú formu, a pritom zabudne na obsah. Prorok Ámos zvestoval Izraelcom: „Nenávidím, zavrhujem vaše sviatky, neznášam vôňu vašich zhromaždení. Vo vašich daroch nemám záľuby.“ (Am 5,21) „Tento ľud ctí ma ústami, ale jeho srdce je ďaleko od mňa.“ zvestoval Izaiáš (Iz 29,13) a Ozeáš volal „Milosrdenstvo chcem a nie obeť!“ A nájdeme množstvo ďalších Božích výrokov, v ktorých nám dáva jasne najavo, že formalizmus, čo aký pompézny a krásny navonok, je Pánu Bohu odporný, ak v srdciach nie je živá viera, ak nie je poriadok, právo a spravodlivosť, ak niet pravej viery, ktorá je osobným vzťahom so Spasiteľom Pánom Ježišom Kristom. 
	Cirkev je totiž živý organizmus, Kristovo telo a nie „spolok spolkárov s hierarchiou šplhúňov“.
	A teraz, keď by sme sa mali vrátiť k číslam, koľko živej opravdivej viery je v našich zboroch, cirkvi? Bude pomaly rok od posledného konventu v našom senioráte, kde som povedala aj takéto slová:
	„Bolo by nutne potrebné, aby sme rástli duchovne. Ale ako vyzerá sľub o výchove vo viere daný rodičmi pri krste svojich detí? Sami viete, ako chodia rodičia a deti na služby Božie, na detskú besiedku. Niektorí konfirmandi sa nehanbia o sebe otvorene vyhlásiť, že idú ku konfirmácii pre peniaze! Ťažko sa hľadajú ľudia, ktorí sú ochotní upratať chrám Boží, či vziať na seba nejakú službu v zbore. Máme zbory, kde farári sami aj zvonia. A nejeden verný – farár, či laik prežíva krízu zlyhania, smútku pýtajúc sa, kde robím chybu, cítiac sa nedostatočný. 
	Zaiste to sa odráža aj na hospodárení zborov. Stále schvaľujeme na sen. presbyterstve predaj cirkevného majetku. Cirkevný príspevok zvyšujeme so strachom, koľkí ho prestanú platiť. Motivujeme sa nedávaním tých, ktorým na cirkvi nezáleží, miesto toho, aby sme dávali my, ktorých motivuje viera. Nie nariadenie, nie zákon, ale vedomie, že všetko, čo mám, mám z Božej milosti a iní možno musia vyžiť z oveľa menšieho príjmu, aký mám ja. Nehovorme: „Dám, keď iní dajú. Ale: Dám a možno budem príkladom aj pre iných. Dám, lebo viem, že Pán Boh má moc rozhojniť pri mne aj málo tak, aby som bol požehnaný.“ A kým to tak nebude, kým nebude vidieť horlivosť verných, dovtedy budeme nariekať, že nemôžeme, nezvládneme, že nám chýba. 
	A ekumenické vzťahy idú na úkor našej cirkvi a identity.
	Bojíme sa mať nároky vo vnútri cirkvi sami na seba, aj na iných. A tak klesáme požiadavkami i úrovňou a pre domnelý pokoj hlasujeme za, hoci možno vnútorne nie sme vôbec spokojní. Tí, ktorí chyby vidia, žiadajú nápravu, ktorá neprichádza, nakoniec rezignujú a vzdajú sa. 	Čelný predstaviteľ v rozhlase povie, že my evanjelici ešte nemáme jasno v otázke Márie a dozviete sa aj to, že iný povedal, že mariánske sviatky nesvätíme z lenivosti farárov. Do svojho týždenníka napíšeme hneď na úvod, že za všetkým aj za rozhrešením v cirkvi sú peniaze, ale neprezradíme, že jeden inzerát v Ev. posle o biblickom tábore pre deti sa platí rádove v tisíckach. A k tomu ticho i nahlas sa dáva najavo: Ak chceš funkciu v cirkvi, mal by si byť ...
	Spomenúť všetko, čo je choré a boľavé sa do jednej prednášky nezmestí. 
	Tento týždeň mali v mojom zbore výjazdovú akciu Svedkovia Jehovovi. Vynorila sa ich celá skupina a po dvoch chodili po domoch. Prišli aj na faru. Uvedomila som si dve veci. Aký misijný náboj má naša viera? Koľko misie robím po domoch ja ako zborový farár, ktorého by mnohí chceli počuť a iste by ho nevyhodili? A na druhej strane, koľkí z mojich cirkevníkov by si vzali dovolenku, aby šli robiť misiu? A koľkí by vedeli argumentovať z Biblie? Nie nechcem robiť propagandu Svedkom Jehovovým, v žiadnom prípade, len chcem, aby sme sa vážne zamysleli, či vieme, že Pán Ježiš povedal: Budete mi svedkami až do posledných končín zeme. A my nimi nevieme byť neraz ani vo svojej vlastnej rodine. Ba nenájdeme si čas ani na biblickú hodinu vo večerných hodinách, či na stretnutie žien, mužov, ktoré je raz v roku.
	A to všetko preto, že viera sa nám stala plnením povinností, a nie vzťahom poslušnosti a lásky k ukrižovanému a vzkriesenému Spasiteľovi, ktorý „mňa zatrateného hriešnika vykúpil, vyslobodil, aby som bol Jeho a slúžil Mu v ustavičnej spravodlivosti, nevinnosti a blaženosti.“ 
	Ale Boh nedal nám predsa ducha bojazlivosti, ba ani nemého ducha. Boh chce, aby v nás pôsobila Jeho moc. Tá istá moc, ktorá vzkriesila Ježiša Krista z mŕtvych. Tá chce a má pôsobiť v nás! Tak ako pôsobila v Lutherovi, keď pribil 95 výpovedí, keď povedal to tradované „Tu stojím!“ I keď pálil pápežskú Bullu, ale aj vo všetkých tých zápasoch malých i veľkých, vnútorných i vonkajších. 
	Niekto sa možno pozastavil nad tým, keď čítal, že cirkev je chorá. Veď to bolí, čo i len vysloviť! Ale ak chorý povie, že je zdravý a odmietne čokoľvek podniknúť pre svoje uzdravenie, viete si predstaviť, ako skončí. Preto pokánie čiňme, toto slovo platí pre nás. A my chceme hľadať prostriedky, aby sme vyzdraveli.

Katarína Hudáková 
(prvá časť príhovoru zo štyroch)